![Attrbution-ShareAlike (CC BY-SA) Attrbution-ShareAlike (CC BY-SA)](http://licensebuttons.net/l/by-sa/4.0/80x15.png)
Bingestickning - en halländsk tradition
Stickning är ett av många hantverk som, när industrialiseringen tog fart, inte längre var en nödvändighet. Nuförtiden är det något som för många är en stunds egen-tid, en liten paus i tillvaron och lite terapi för händerna i stället för hjärnan. Förr var det däremot en av många sysslor som var tvunget att utföras. Olika platser hade, liksom många hantverk, sina egna lokala mönster och traditioner. I Halland fanns en period när människor försörjde sig på att just sticka. Den teknik som utvecklades här kallas bingestickning. Men hur gick det till?
Vad är stickning och hur kom det till Sverige?
Stickningen är en av många tekniker för att tillverka klädesplagg. Grunden är två eller fler stickor och ett garn av valfri, till stickorna passande tjocklek. Öglor tillverkas och hakas i varandra som sakta växer till ett plagg. Stickprojektet kan göras enkelt och det kan göras avancerat, med många färgbyten och sticktekniker. Stickning finns i alla möjliga tjocklekar, allt från grova lovikavantar till tunna spetssjalar. Den finns också i kläder gjorda av trikå, eftersom trikå är en tyg-typ tillverkad genom just stickning (fast med mycket tunna garner). Stickningens elastiska egenskaper har gjort den mycket populär.
Stickningen uppfanns troligen någon gång på 1200 och 1300-talet. Exakt varifrån den kommer är lite oklart, men den ersatte efterhand nålbindning. Nålbindning är en tusenårig teknik som var vanlig framför allt under vikingatid och medeltid. Den använder tre enkla redskap: nål, tummen och garn. Garnet läggs runt tummen och bildar öglor som sedan sys igenom, både den nya och gamla. Tekniken går att variera för att få olika tjocklek och kan göras mycket slitstark. I slutändan blir det ett plagg så som mössor, sockar och vantar. Däremot går det inte att sy med ett helt nystan, utan garnet måste klippas av och sedan skarvas ihop med en ny bit när den första är slut. Stickningen däremot går att utföra med nystan utan att klippa av tråden och är generellt snabbare än nålbindningen. Under 1600 och 1700-talen började stickningen ersätta nålbindningen alltmer. Olika traditioner av stickning utvecklades i Sverige, från norr till söder. Nålbindningen har idag däremot, tack vare historieintresse, fått ett uppsving.
Stickade sockar blev vanliga i Europa från sen medeltid och framåt även om de sydda strumporna (som var vanliga innan dess) fortsatte att tillverkas. Det finns också exempel på sockar med stickad fot och sytt skaft, men också stickade sockar med påsydda fotsulor, hälar eller tår i tyg. De äldsta stickade tröjorna som är kända i Sverige kommer från Halland och är en modell som slutar en bit nedanför midjan. Stickade plagg var periodvis också en visuell signal för var personen kom ifrån, eftersom olika platser hade olika traditioner och mönster. Idag har de snarare blivit namn på olika tröjtyper än namn på en lokalt präglad tröja.
Att spara tid
Att sticka tog tid, även om det utvecklades tekniker för att underlätta. Förr var det vanligt att gå och sticka samtidigt för att utnyttja tiden. Nystanet klämdes fast i ärmhålet. Det var inte heller ovanligt att sticka samtidigt som korna vallades. Stickningen kom också med när kvinnor hälsade på varandra. Under 1900-talet kom stickningen att symbolisera den husliga hemmafrun.
Bingestickning - vad är det?
Bingestickning är en sticktyp som bygger, för det mesta, på en variant av mönsterstickning som kallas tvåfärgsstickning. Två nystan är i gång samtidigt och tråden som inte används till en maska lägger sig bakom den färg som används. På så vis blir arbetet lite tjockare, men också lite mer slitstarkt eftersom det finns två trådar som tar belastningen när plagget används.
Vad är då det speciella med bingestickning? Det handlar om mönstren. Genom stickade sparade plagg har det gått att urskilja vissa återkommande mönster. Mönstren sattes samman efter modets växlingar. De vanligast förekommande har fått namnen Fasanen, Blomster, Stjärnan, Bjärbo, Laholmsblomman och Bjärbobården. Bjärbo-bården är bearbetad i senare tid av Märta Måås-Fjetterström år 1912. Mönstren i bingestickning kännetecknas av deras geometriska form och att trådarna, flotteringarna (trådar som löper fritt när det finns mer än en färg i stickningen), på baksidan är så korta som möjligt.
I bingestickning var det inte ovanligt att två personer stickade på samma plagg samtidigt, så länge båda kunde sticka i samma takt. Då kunde arbetet vila på en slags ställning, vilket gjorde att det inte blev lika tungt att hålla upp.
Material och redskap
Bingestickning utfördes historiskt främst i ull, eftersom det var det materialet som många hade. Många, även de i städerna, hade får och de flesta kvinnor kunde spinna garn (något som också kallas spånad). Ullen hade många fördelar, eftersom den värmde i dåligt uppvärmda hus och var lätt att färga med hjälp av växter. Färgning med växter var tillgängligt för de flesta, eftersom växterna generellt plockades från omgivningarna. Kvalitén på garnet kunde däremot variera, beroende på skicklighet i förarbetet men också ullens egen grundkvalité. Under en period på slutet av 1700-talet och början av 1800-talet stickades det plagg i bomullsgarn som var ett precis nytt material.
Stickorna var ofta av metall. Västgötaknallar, som sålde den färdiga stickningen, sålde också stickor. Enligt en uppgift ska det, i nödfall, ha gjorts stickor av paraplyspröt. Eftersom plaggen stickades i rundstickning (en teknik som producerar en tub och inte vänder på arbetet) så användes det som idag oftast kallas strumpstickor, alltså stickor utan en knopp i änden. För små plagg som strumpor, vantar och mössor användes 5 stickor, medan det för de större plaggen kunde krävas åtta till tio stickor. Under stickningens gång ersätter en sticka en annan och de “vandrar” i takt med att maskorna tar slut på en sticka. Rundstickor, alltså stickor som sitter ihop med en vajer eller plasttråd, är kända sedan 1940-talet. Bland de äldre stickerskorna har dessa dock inte varit så populära, eftersom de upplever att det är en större påfrestning för kroppen att sticka flera timmar om dagen med rundstickor jämfört med vanliga stickor. Med de vanliga byter kroppen ställning i bytet mellan stickorna, om än för en kort stund.
Vad betyder ordet?
Uttrycket “att binga” kommer av “att binda” och är båda gamla ord för stickning. Binge är substantivet för den traditionella stickningen i Halland. Det hände också att människor samlades till ett så kallat “bingagille”, eller ”bingegille”. Människorna i en by träffades och stickade tillsammans eller för att utföra de förberedande stadierna, så som att karda och spinna ullen.
Vem stickade och var fanns de?
Bingestickning har förekommit i olika former i både norra och södra Halland. Exakt när den kom till Halland är oklart, men det sägs godsfrun Birgitta von Cracaou på Vallens säteri i Våxtorp tog med sig stickningen från sitt hemland i Nederländerna och, framför allt med hjälp av sitt tjänstefolk, spred den till den omgivande bygden. Oavsett hur det gick till så kom Vallens säteri i Våxtorp socken att spela en stor roll för utvecklingen av stickningen. Det finns också äldre traditioner i andra områden, bland annat i Träslövs och Ullared socknar. Det är möjligt att stickningen fanns redan innan i länet men att det nu gick över till en mer yrkesmässig produktion snarare än husbehov. Det finns fynd från nordligare trakter av Sverige som pekar på att tekniken fanns innan.
Under mitten av 1700-talet låg Sverige i krig, det så kallade Pommerska kriget. Krigsmakten behövde nu stora mängder persedlar, däribland stickade kläder. Från de sydliga delarna av Halland levererades mellan 20 000 och 25 000 par strumpor. Köpmännen i Laholm drog nytta av den stora kunskapen kring stickning i trakten dit det hade spridit sig från Våxtorp. En förlagsverksamhet växte fram, där en förläggare såg till att tillverkarna hade ull och sedan sålde den färdiga varan. Vallens säteri, som drevs till stor del av kvinnor, utvecklade under den här tiden en kvalificerad stickning, så kallad mönsterstickning. Denna typ av stickning krävde skicklighet av den som stickade, men också kreativitet. Den går under namnet binget. Så sent som 1914 levererades 15 000 par strumpor till armén, då från Hishult och Knäreds socknar.
I de norra delarna stickades det också, men här var det knallar från Borås som stod för försäljningen. Binget, stickningen, såldes sedan över hela Sverige. Oftast handlade det om plagg i ofärgad bomull även om mönstrade plagg (kallade Fläckabing eller Plättabing) gav mer betalning. För det mesta stickades det för husets behov och sällan mer än två färger om det gällde mönsterstickning i mer än en färg.
Det var framför allt kvinnor som stickade men hela familjen kunde bli inblandad, både män och barn. De som var skickligare stickade de större arbetena medan den som inte var det stickade små plagg och delar som ärmar. Många hade det som binäring utöver sin gård. Under 1800-talet var binget så vanligt och tog sådan tid att det klagades på att jordbruket blev försummat, eftersom binget var så lönsamt. Männen stickade däremot mest hemma, medan kvinnorna tog med sig stickningen även utanför hemmet. Däremot verkar det gått en gräns i arbetsfördelningen. Ju större gården var desto större del av stickningen låg på kvinnorna, medan männen utförde andra sysslor. Mot slutet av 1800-talet verkar männens stickande avtagit helt.
Bingestickning som försörjning
Under 1700-talet var stickning ett sätt att försörja sig i södra Halland. Jordbruk var svårt i socknarna. Stickningen var därför ett välkommet komplement till det som jordbruket inte kunde ge. Stickningen var ett sätt att överleva för det fattiga Halland. Under vintern kunde kvinnorna från södra Halland vandra ner till Skåne, gå från gård till gård och erbjuda sig att sticka ett hushålls behov av plagg. Stickningen gjordes också med redskap och (oftast) med material som fanns hemma. Dessutom var det något som alla i hushållet kunde hjälpa till med på något vis. Alla slags plagg tillverkades och hela familjen hjälpte till. Till förläggaren stickades tröjor (ofta småmönstrade så kallade sjömanströjor), sockar och vantar. En tröja som var tänkt att stoppa ner i byxorna kunde också vara utan mönster nertill. Mönstret kom först längre upp. När tröjor stickades så stickade kvinnorna bålen, den större delen av tröjan, medan män och barn stickade ärmar. Barnen började lära sig stickningen vid omkring 5-6 års ålder. Först fick de lära sig karda ullen och sedan genom att sticka ärmar. Några år senare började de sticka för att producera.
När Pommerska kriget, år 1756–1763, kom växte avsalustickningen (alltså stickning till försäljning) eller förläggarverksamheten fram. Förläggare och ”tröjehandlare” kunde göra stora förtjänster. Största delen av produktionen utgjordes i denna tid av enfärgade tröjor. Vid inventeringar under 1960-talet fanns däremot inga äldre mönsterstickade plagg kvar i privat ägo. Eftersom plaggen till avsalu var dyra var det inte aktuellt att gå klädd i den sortens plagg. Dessutom tillhörde ullen egentligen förläggaren så det var inte stickarens egendom. I stället var det enkla, omönstrade plagg som gällde. Ofta slets de ut, repades upp och stickades om. Garnet kunde också kardas om med lite ny ull och stickas till ett nytt plagg. I bouppteckningar syns det att både vuxna och barn haft bindtröjor, alltså stickade tröjor. Däremot finns ofta inget angivet om de var mönsterstickade eller inte.
I just bingestickningen verkar det som att det skedde en förändring när det gäller sticksättet. I stället för att hålla garnet över höger hand och “kasta” eller dra det runt höger sticka med hjälp av höger hand så började det sättet som dominerar i Sverige idag att användas, alltså att hålla garnet över vänster hand och enbart med hjälp av höger sticka fånga upp garnet. Detta effektiviserade arbetet och ökade därmed produktionstakten. Denna metod att sticka fick ett ännu större genomslag tack vare att det var den metod som skolslöjden lärde ut. Att sticka i rundstickning var också ett sätt att effektivisera. Det var inte ovanligt att sticka tre tröjor i veckan och snabbhet verkar ha betonats mer än noggrannhet, vilket går att se i analyser av gamla plagg där till exempel fel i mönstren inte rättats till.
Mot slutet av 1800-talet blev det allt svårare att få sålt sina produkter. Marknader och knallarna försvann och ersattes med andra inköpsplatser. Maskinstickade plagg hade kommit och blev allt vanligare. Dessa gick dessutom att producera mycket snabbare än de handgjorda. Även emigrationen till USA spelade roll för att stickningsindustrin fick det svårare att fortsätta .
Binget på 1900-talet
I historien om binget på 1900-talet spelade Halländska hemslöjdsföreningen Bindslöjden, dåvarande Föreningen Bindslöjden, en stor roll.
Det sägs att Berta Borgström, gift med en läkare, i Laholm hade två äldre damer anställda som skötte trädgården på sommaren, men som hade svårt att få arbete på vintern. De var däremot skickliga på att sticka. I Laholm stickade de flesta för eget bruk, så det var svårt att sälja plagg. Berta visste genom sina kontakter med Vallens säteri och sin mans erfarenheter att många hade det svårt ekonomiskt i trakten. Detta var också en tid när sociala reformer ännu inte fanns och även äldre behövde försörjning. Berta Borgström trodde däremot att traktens stickning var något att bygga på. De två damerna stickade små plagg som Berta sålde till bekanta. Berta lyckades säkra ett kontrakt med MEA, Militärens Ekiperings AB, vilket gav den större beställare som krävdes för att få det att gå runt. Marschstrumpor, skjutvantar och senare tröjor beställdes. Berta satte in en annons i tidningen och började värva stickerskor så snart hon kom hem igen. Detta blev starten till Föreningen Bindslöjden år 1907, namngiven efter ordet för att sticka (binda). 1909 ingick Laholmsavdelningen i Hallands hemslöjdsförening och 1911 startades Halmstadsavdelningen om. 1912 registrerades Halländska hemslöjdsföreningen Bindslöjden upa. Bindslöjden i Laholm ingick nu som en självständigt arbetande, men betydande enhet.
Stickerskorna fick garn och färdiga beskrivningar i en numrerad påse på specifika mottagningsställen i varje socken. Varje stickerska hade ett eget nummer som var broderat på påsen. De kom träffade då en representant från Föreningen Bindslöjden som fanns på plats vid ett visst datum och en viss tid. Sedan gick de hem och stickade och lämnade tillbaka påsen med färdigstickade plagg vid nästa tillfälle. Under 1950-talet kunde påsarna skickas med landsvägsbussarna som gick ofta på landsbygden. Monteringen av plaggen, där det ingår flera moment, gjordes av Bindslöjdens personal. Berta Borgström var också skicklig på att saluföra stickningen i olika sammanhang. Mjuk engelsk ull importerades som svar på att kunder önskade mindre ”stickiga” plagg. En kontakt med kungahuset upprättades tidigt och stickning levererades till flera medlemmar. En förkärlek för sådant som föll inom nationalromantik, där hemstickat med lokal prägel och bondesamhället platsade, kan också ha bidragit till att plaggen från Bindslöjden blev populära.
Mönster inventeras
Personalen på Bindslöjden fick i uppgift att dokumentera och tillvarata de gamla mönster som fanns på landsbygden runt Laholm. En numrerad mönsterkatalog upprättades men de gamla, mer välkända namnen behölls. Stickerskorna fick noga instruktioner om att följa mönstren. För att få kalla det för binge skulle mönstret finnas på något av de gamla plaggen i arkivet. Ytterst få fick utveckla nya mönster.
Exakt varifrån mönstren kom och varför vissa mönster blev typiska för sydhalländsk stickning är svårt att säga. Mönster som användes på sent 1900-tal betecknades som ”mycket gamla” när de registrerades 1907. En teori är att många av de geometriska mönstren överförts från andra textila tekniker som redan fanns. En del kan också komma från importerade plagg. De kan ha blivit populära i en by eller gård och sedan stickats mycket och kommit att bli det som kallas ortstypiskt idag. Mönster med ortsnamn är ofta namngivna efter den ort de först återupptäcktes i. En aspekt som här är viktig att komma ihåg är att alla föremål inte bevaras. Ibland görs urval av föremål, grundat på olika ideal eller idéer, till samlingar. Samlingar är också ett stillastående bevarande, till skillnad från en levande, föränderlig tradition.
Försäljning av material och plagg i Laholm
Bindslöjden sålde först garn som var tänkt att använda för att laga plagg. På 1950-talet började det säljas garn och mönster för att sticka själv, efter en viss oro för att det skulle påverka försäljningen av färdiga plagg. Det visade sig att det fanns fortfarande de som hellre köpte ett färdigt plagg än stickade själva, samma som idag. Att sälja garn var därför inte ett hot mot arbetsmarknaden, så mönster och garn blev nu lättillgängliga för allmänheten. Med tiden blev däremot de professionella stickerskorna allt färre.
Under 1960–70-talen hjälpte Hemslöjden till att montera plagg i binge, alltså att klippa upp stickningen och sedan sy ihop det till kappor, tröjor och andra stora plagg. Mycket binge stickades historiskt, och idag, i så kallad rundstickning så att en tub bildas, med en tänkt kant stickad som en lång rad längs med tuben. Sedan sys det på båda sidor för att säkra så att inget repas upp, kanten klipps upp och plagget sys ihop. Med tiden började också färgvalen luckras upp från rött, blått och vitt, som tidigare uppfattats som traditionella.
2010-tal – binge i modern tid
Halländska hemslöjdsföreningen Bindslöjden bildade 2015 en arbetsgrupp med uppgift att förvalta, dokumentera, utveckla och sprida det halländska binget. Tradition och förnyelse var de två spåren, med en tanke om att de skulle påverka varandra. Irene Bermans garnbutik Nystan&Härvor i Halmstad fick medel för att prova fram garner som fungerar för bingestickning. Föreningen har också bekostat digitaliseringar av samlingarna, som idag ägs och förvaltas av Hallands konstmuseum i Halmstad. På Digitalt museum kan man se föreningens samling av binge. Idag har Halländska hemslöjdsföreningen Bindslöjden lagt ner sin butik i centrala Halmstad, men föreningen finns kvar och arbetar på olika sätt, ibland med underföreningar, för binget.
Bindslöjdens samlingar av plagg
Stickningsprover på Bingemönster
Binget är däremot inte borta utan engagerar många. Det har också förberetts arbete för att inkludera binge på listan över immateriellt kulturarv. Poddar och sociala medier, både Instagram och Facebook, som lyfter binge finns också som digitala alternativ.
Böcker och kurser
Det har under åren också skrivits böcker om binge. 1980 kom Binge – en halländsk sticktradition av Britta Johansson och Kersti Nilsson som gjordes för att lyfta ett då ganska okänt hantverk. 2007 kom 100 år med binge av Mymmel Blomberg som gavs ut vid Halländska hemslöjdsföreningen bindslöjdens 100-årsjubileum. Denna bok innehåller också intervjuer med personer som är kunniga i bingestickning. 2016 utkom Sticka binge: börja mönstersticka halländskt binge av Harriet Andersson. Då och då erbjuds kurser i bingestickning via studieförbunden. 2022 anordnades en bingedag på Hallandsgården i Halmstad, arrangerad av Halmstads hemslöjdsförening.
Avslutning
Stickning, likt många andra hantverk, har gått från en nödvändighet till en fritidssyssla. Dagens människor behöver inte försörja sig på det och behöver inte göra det för att klara kalla vintrar. Dagens människor kan i stället köpa varma plagg utan att lägga ner tid på att tillverka dem först. Men i en värld och tid som är digital och ofta har abstrakta komponenter så ger stickningen möjlighet till något konkret, en stunds paus och framför allt en möjlighet att fokusera i nuet. Med tiden kanske det går på automatik, men att engagera händerna är något som gärna blir bortglömt idag. Bingestickning, en lokal halländsk tradition, ger också den där kopplingen till en gången tid som riskerar att försvinna i den digitala världen. Att kunna använda händerna till hantverk är också något som blir allt viktigare i en värld som behöver tänka på hur den använder resurser.
Tips för vidare läsning
Tryckt litteratur
Axelsson, Harriet (2016). Sticka binge: börja mönstersticka halländskt binge.
Blomberg, Mymmel (2007). 100 år med binge: en halländsk sticktradition.
Hindfelt, Karin (2023). Om strumpor, stickning och årets julklapp 2022 I: Kulturen i Lund Årsbok 2023, s. 62–81
Johansson, Britta & Nilsson, Kersti (1980). Binge: en halländsk sticktradition.
Johansson-Palmsköld, Anneli (1990). Avsalustickningen i södra Halland – från vardagsvara till hemslöjdsprodukt. Seminarieuppsats ET003, Etnologiska institutionen, Lunds Universitet
Samuelsson, Mia (2021). Den halländska bingetraditionen. Kandidatuppsats, Uppsala universitet
Webbsidor:
Hemslöjdguiden: "Nålbindning - Knutna maskor i tusen år" Till artikeln
Podden Nördic knitting, avsnitt 42 "Bingestickning": Till avsnitt 42
Levande kulturarv (lista över olika immateriella kulturarv i Sverige): "Stickning" Till artikeln
Mortensen, Sofie. Institutet för språk och folkminnen - Stickning i arkivet. Till artikeln
Ur museets samlingar
I museets samlingar finns flera exempel på Bingestickning. Här är ett urval.